164.
VANNAK MÁSFÉLE EMBEREK IS –
inkább színes (2006)

A viharos erejű szél
hosszantartó záporral párosulva nem a
túrázók ideálja. A Vértesből
hazatérve az Árpád híd aluljáróban
tágas csend fogadott. Nem kívánkozott ki az utcára
senki sem. A metró alatt átvezető aluljáró
felé igyekeztem. Lent is mintha atomtámadás érte
volna a várost. A túloldali lépcsőn felfelé
haladtam, amikor észrevettem, valaki kotorászik a
kabátzsebemben: nem szoktam benne semmit sem tartani. Pár
lépés után belenyúltam – továbbra is
üres volt. A képlet világossá vált –
valaki ki akart fosztani. Megfordultam, és erélyesen
rászóltam az előttem sötétben rejlő
elkövetőre:

– Ha
még egyszer belenyúlsz a zsebembe, te is, kezedben fehér
bottal fogsz közlekedni!

Az alantas
ember volt olyan botor, hogy válaszával felfedte magát
– és szellemi színvonalára is
rálátást engedett tenni:

–
Jó-jó, csak menjél tovább, nehogy leessél a
lépcsőről.

Útbaigazítóan
határozottan megfeleltem neki, majd megfordultam, és
távoztam.

Egy-egy
koncertfelvétel után gyakran térek haza éjszaka
egyedül. A lépcsőházba ezúttal Katival
együtt léptünk be. A félemeletre vezető hét
lépcsőfok után derékszögű jobbkanyar
következik, és tovább fel az emeletre. Na, itt a kanyar
utáni lépcsőfokon ült a baseball sapkáját
mélyen arcába húzó fickó. Ahogy
ráléptem volna a továbbvezető lépcsőre,
lábam valamiben kissé megbotlott – egyensúlyomat nem
veszítettem el. A fiú el akart buktatni, de meglátta a
mögöttem csendben érkező páromat és
visszahúzta a lábát. Fél fordulót haladva
tudtam meg Katitól, hogy mi történt: a párom meglehetősen egyértelműen fogalmazva
leüzent az elkövetőnek. Ő ekkor már útban
volt a kapubejáró felé, ahol a takarásból
előbújt a cinkostárs:

– A vak
jött meg a párjával – hallhattuk, és kimentek
az utcára.

Innentől
kezdve tiszta sor volt előttünk a taktikájuk. A
lépcsőn ülő fickó, ha feléje tart a
hazatérő lakó, buktat, a földre került
áldozatra ketten rárontanak. Amennyiben a lift előtt
várakozó társ felé megy a hazatérő
lakó, akkor a lépcsőn ülő hátba
támadja. Ezt a rossz arcú sapkás kölyköt
többször is látta a párom az épület
előtt, sőt, egyszer egy másik kapualjban állva
várta áldozatát: a haverja bent lehetett a lépcsőház takarásban
lévő részében.

Szintén
a késői órákban esett meg. Pár kapualjnyira voltam
a lakástól. Velem szemből férfi érkezett.
Mellém érve ennyit mondott:

– Hülye vak!

Beszédjén
eltéveszthetetlenül érződött az
illumináltság. Hirtelenjében felkaptam a vizet, majdnem
utána szóltam. Letettem róla. Füstölögve
közlekedtem tovább. Aztán csak megjött az eszem,
és magamban értelmesen lezártam az ügyet: te
még csak itt tartasz az emberré válás folyamatában?